En aquests versos, el poeta ens presenta un comte Arnau moribund que s'adona, quan ja és a les portes de la mort que, malgrat haver estat amo i senyor d'unes terres que creia conèixer pam a pam, mai s'havia aturat a contemplar-ne la bellesa que li oferia el corrent d'un senzill rierol o l'incipient brotar d'un pi novell...
![](http://4284963096225845747-a-1802744773732722657-s-sites.googlegroups.com/site/assurbaye/YPqJWPCdoY.gif)
Després del gran desvari s'asserena, i sembla com que el pit se li ha refet, i les paraules lentament destrena sense bellugar-se, amb el respirar quiet. —Obriu-me el finestral, que fa un bon dia, deixeu que em toqui una miqueta el sol, veig l'aglevat, i veig la rodalia i algun ocell menut que trenca el vol. Del llit estant, veig la riera gerda i aquell matoll que brota, i el camí amb tot el fistonet de mata verda, veig allò tan callat que es mou per mi. Ara penso unes coses que en ma vida estic segur que jo no he pensat mai, tot això d'ací baix sento que em crida, ara que em moro no li ve d'un ai. Jo he anat sempre, pel mig o per les vores, damunt dels lliris o damunt dels fems, el meu cavall m'ha pres totes les hores i per mirar-me el món no he tingut temps. No he judicat si aquesta alzina és bella, o bé si el faig tenia un verd més clar; mai m'he aturat a contemplar una estrella ni he tingut una flor dins de la mà. Però ara que el repòs, si us plau per força, em té aturat i em té lligat al llit, i el vímet del voler me'l sento tòrcer, s'endolceix el vinagre del despit. I l'ull que a penes veu, s'obre i s'atura amb un desig terrible de mirar tot el color, la gràcia i la figura d'aquest país que em fan abandonar. I això que esguardo airosament m'estreva, ara que em priven d'arriscar-hi el peu, i me n'adono que la terra meva és tan ben feta de pertot arreu! No em dolen els punyals ni els trets de fona, ni la sang ni els deliris ni el basqueig, em dol no haver sabut passar una estona reposant amb la pau d'això que veig. Si m'ha atret una dona vora un marge, no he anat amb perles ni ramets de flors, no he mirat si era fai o si era sarja, he anat sense pensar, de dret al cos. I mai m'he dit: que és clara aquesta estona, el marge verd, la gleva de rovell, i la pinta i els dits d'una minyona que es pentina la mata del cabell. I més endins un terrassà amb l'arada, i allà un pinet que encara és un reboll, i al cel una oreneta espitregada, i tot plegat sentida de fonoll. Si hagués pensat així, si aquestes coses s'haguessin fos a dintre del meu greix, m'hauria dit: Ets boig com les aloses i m'hauria rigut de mi mateix. I ara el meu desmenjar em sembla mentida, i avui que fa aquest cel i fa tan bo, comprenc que no he tret suc d'aquesta vida perquè no he sabut veure tot això. Ai, muntanyoles, degotants rieres, arbres menuts, caminalets de pau, tant que conec tresqueres i dreceres i em costa tant de dir l'adéu-siau!... És ben trist de girar sempre l'esquena i ser bèstia de cau o de pendís! És ben trist no mirar! Val tant la pena d'estimar tot això del meu país!... I aquí va parar en sec, i es desmaiava, que havia fet, parlant, un gran esforç; pels dintres de la cambra s'olorava un gemec de cançó d'enterramorts. I va entrar tot de ple dins l'agonia, el cor s'anà aturant poc a poquet, la llengua s'encallava i no es movia, el rostre groc i tremolant de fred. I després es sentí aquella ranera, i aquell esparpillar-se de l'ull tort... tot allò que s'espera i no s'espera, i el riure sense llavis de la mort... Ran de finestra un roquerol xisclava, quan varen cloure els ull al comte Arnau, i el cel era d'un blau que esgarrifava, d'un blau que feia angúnia de tan blau. Josep. M. de Sagarra El comte Arnau (fragment final del Cant Sisè). |
DIGUEU LA VOSTRA